Саки
Тревоготерапия

Превод от английски: Мина Цанева, —

chitanka.info

Върху мрежата за багаж в купето точно срещу Кловис бе положена пътна чанта с грижливо надписан етикет: Дж. П. Хъдъл, Уорън, край Тилфийлд, Слоубъроу. А точно под мрежата седеше зримото въплъщение на етикета — солиден улегнал мъж, улегнало облечен, улегнало словоохотлив. Дори ако собственикът на пътната чанта мълчеше, а не разговаряше със седналия до него приятел (като разговорът се въртеше главно около римските зюмбюли и върлуващата в дома на местния свещеник едра шарка), човек пак щеше доста точно да отгатне какъв е по темперамент и светоглед. Но джентълменът, изглежда, не желаеше случайният наблюдател да напряга въображението си и в момента се бе разкрил изцяло.

— Не знам защо е така — говореше той на приятеля си, — не съм много над четирийсетте, ала струва ми се, че вече съм така закостенял, както е присъщо на късната средна възраст. Същата тенденция се проявява и у сестра ми. Обичаме всичко да се намира на привичното му място, обичаме всичко да се случва в привичното му време, обичаме всичко да е установено веднъж завинаги, да следва метод, порядък, разписание — с точност до косъм, до минута… Разстройваме се и се объркваме, ако нещо не стане точно така. Ще ти дам съвсем дребен пример. Година след година един дрозд виеше гнездо в дървото на моравата пред дома ни. Тази година непонятно защо го сви в бръшляна, който пълзи по стената на градината. Със сестра ми не обсъждахме много случилото се, ала, мисля, и двамата чувстваме, че промяната е излишна и дори малко дразнеща.

— Може би е друг дрозд — отговори приятелят.

— Предположихме и това — каза Дж. П. Хъдъл, — но ако е така, възниква допълнителен повод за тревога. Струва ми се, че не желаем дроздовете в дома ни да се сменят, докато ние живеем там, въпреки че, както ти казах, едва сме стигнали възрастта, когато този род неща имат сериозно значение.

— На теб — отвърна приятелят — ти трябва тревоготерапия.

— Тревоготерапия ли? Никога не съм чувал такова нещо.

— Но си чувал за терапия чрез покой, нали? Предписват я на хора, които са получили нервен срив от пренапрежение. А ти пък страдаш от прекалено спокойствие, животът ти тече твърде равно, твърде отмерено. Значи имаш нужда от точно обратната терапия.

— И какво да направя?

— Ами предложи си кандидатурата за депутат или замини на туристическа обиколка из парижките потайности, или иди в Берлин и изнеси цикъл лекции, за да докажеш, че повечето опери на Вагнер са писани от Гамбета (Леон Гамбета (1838–1882) — френски политически деец, антиклерикал.). Или пък тръгни да изследваш вътрешността на Мароко. Все пак, за да има наистина ефект, тревоготерапията трябва да бъде проведена в домашна обстановка. Но как да стане това, нямам и най-малката представа.

Точно в този момент от разговора вниманието на Кловис се пробуди и той усети тръпка, сякаш го бе ударил ток. Двата дни, които трябваше да прекара в Слоубъроу при един възрастен роднина, не обещаваха да бъдат много вълнуващи. Преди влакът да спре, Кловис бе украсил левия си маншет с бележката: Дж. П. Хъдъл, Уорън, край Тилфийлд, Слоубъроу.

Две сутрини по-късно мистър Хъдъл наруши уединението на сестра си, докато тя четеше списание в дневната. Бе точно нейният ден, час и място за четене на списание и това нахълтване безкрайно грубо нарушаваше установения порядък, но мистър Хъдъл държеше телеграма, а в тяхното семейство смятаха телеграмите за събитие, нещо повече — за намеса на Божията ръка. Специално тази телеграма раздра като мълния хоризонта на мирното всекидневие в Уорън. Тя гласеше: Епископът изпитва клас пред конфирмация престой в свещеническия дом невъзможен шарка моли гостоприемство приготовления изпратен секретар.

— Та аз едва познавам епископа, само веднъж съм говорил с него — възкликна Дж. П. Хъдъл с виновно изражение на човек, който твърде късно си дава сметка, колко неразумно е да се говори с непознати епископи.

Мис Хъдъл се съвзе първа. Тя мразеше непредвидените гости толкова силно, колкото ги мразеше и брат й, ала женският инстинкт й подсказваше, че също трябва и да ги хранят. И рече:

— Можем да поднесем с къри студената патица.

Не беше определеният ден за къри, но малкият оранжев плик с телеграмата позволяваше да се направи изключение от правилото и обичая. Брат й не каза нищо, само й благодари с поглед за проявения кураж.

— Един млад джентълмен е дошъл да ви види — съобщи прислужничката.

— Секретарят! — промълвиха сестрата и братът Хъдъл в един глас.

Двамата мигновено застинаха в пози и изражения, които говореха, че макар и да смятат всички непознати по презумпция за виновни, имат желание да чуят онова, което последните биха казали в своя защита. Младият джентълмен, който с надменно-елегантна походка влезе в стаята, не съвпадаше ни най-малко с представата на Дж. П. Хъдъл за епископски секретар: домакинът не бе и допускал, че епископството може да си позволи артикул с такъв луксозен амбалаж, когато средствата му са нужни за толкова други неща. Лицето на младежа бе някак смътно познато и ако Хъдъл бе обърнал повече внимание на спътника, седял срещу него в купето преди два дни, щеше да го разпознае в настоящия посетител.

— Вие сте секретарят на епископа? — запита той подчертано почтително.

— Неговият доверен секретар — отвърна Кловис. — Можете да ме наричате Станислаус, второто ми име е без значение. Епископът и полковник Алберти навярно ще обядват у вас. Аз ще бъда тук във всеки случай.

Това прозвуча като програма на кралска визита.

— Епископът изпитва децата, на които предстои конфирмация, нали? — запита мис Хъдъл.

— Привидно — бе загадъчният отговор, след който секретарят помоли за карта на околността в голям мащаб.

Кловис бе все още погълнат от престорено задълбоченото проучване на картата, когато пристигна друга телеграма. Тя беше адресирана до Принц Станислаус, чрез Хъдъл, Уорън… и т. н. Кловис хвърли един поглед на съдържанието и съобщи:

— Епископът и полковник Алберти ще дойдат едва късно следобед.

После се върна към изучаването на картата.

Атмосферата на обяда не беше празнична. Епископският секретар яде и пи с явна охота, ала строго пресичаше опитите за разговор. Към края той изведнъж се усмихна лъчезарно, благодари на домакинята за очарователната гощавка и с почтителен възторг є целуна ръка. Мис Хъдъл не можа да реши дали този жест изразява галантно ласкателство като в епохата на Луи ХIV или заслужаващото укор отношение на римляните към сабинянките. Не беше нейният ден за главоболие, но тя усещаше, че обстоятелствата я извиняват, и се оттегли в стаята си, за да изкара колкото може повече време с главоболие, преди да е пристигнал и самият епископ. Кловис, след като се осведоми как да намери най-близката телеграфна станция, изчезна по алеята за коли. Мистър Хъдъл го срещна два часа по-късно в салона и го запита кога ще дойде епископът.

— Той е в библиотеката с Алберти — отвърна мнимият секретар.

— Но защо не ми казаха? Изобщо не разбрах, че е дошъл! — възкликна Хъдъл.

— Никой не знае, че е тук — рече Кловис. — И колкото по-малко шумим около това, толкова по-добре. Не го безпокойте по никакъв повод. Такива са разпорежданията му.

— Но защо е тази загадъчност? И кой е Алберти? И епископът няма ли да пие чай?

— Епископът е жаден за кръв, не за чай.

— Кръв ли?! — изуми се Хъдъл. У него се оформяше становището, че непредвидените гости не стават по-добри, когато човек ги опознае.

— Тази вечер — заяви Кловис — ще бъде велика вечер в историята на християнството. Ще изколим всички евреи наоколо.

Хъдъл бе възмутен:

— Как ще изколите евреите? Да не би да искате да кажете, че има всенародно въстание срещу тях?

— Не. Идеята е лично на епископа. В момента той съгласува всички подробности.

— Но… но епископът е такъв хуманен и толерантен човек…

— Тъкмо това ще подсили ефекта от събитието. Сензацията ще бъде огромна.

Това поне Хъдъл можеше да повярва.

— Ще го обесят! — възкликна той с убеденост.

— Една кола ще чака, за да го откара до брега, където е подготвена парна яхта.

— Но евреите наоколо не са повече от трийсет души — протестира Хъдъл, чийто мозък под влияние на многократните резки изненади през този ден работеше несигурно като телеграф при земетресение.

— Двайсет и шест са в нашия списък — отвърна Кловис, правейки справка в сноп книжа. — Ще ги изтребим.

— Да не би… да не би да искате да кажете… че планирате насилствена смърт за сър Лиън Бърбъри?! Та той е един от най-уважаваните хора тук!

— Включен е в списъка ни — отвърна безгрижно Кловис — и тъй като имаме свои хора, на които да възложим това, не ще бъде необходимо да разчитаме на местни подкрепления. Неколцина бойскаути също са се присъединили към отряда.

— Бойскаути!

— Да. Щом разбраха, че ще убиват наистина, тези момченца изявиха дори по-голяма готовност от мъжете.

— Това ще бъде позор за двайсети век!

— Не, това ще бъде историческо събитие, което ще има за сцена дома ви. Не си ли давате сметка, че снимки от нея ще бъдат публикувани в половината вестници в Европа и САЩ? Впрочем изпратих няколко ваши и на сестра ви фотографии, които намерих в библиотеката, до редакциите на Матен и Ди вохе. Вярвам, че нямате възражения.

Емоциите, които бушуваха в мозъка на Дж. П. Хъдъл, не можеха да се изразят в членоразделна реч. Все пак той успя да произнесе:

— Никакви евреи няма в тази къща.

— За момента не — отговори Кловис.

— Ще отида в полицията! — извика Хъдъл, усетил внезапен прилив на сили.

— В храстите — каза Кловис — съм поставил на пост двама мъже, на които е заповядано да стрелят по всеки, който излезе от къщата без мой знак или разрешение. Други са в засада край предната порта на имението ви, а бойскаутите наблюдават задния вход.

В този момент от алеята за коли се чу бодрият звук на автомобилен клаксон. Хъдъл, който имаше чувството, че сънува кошмар наяве, изтърча към парадната врата и съгледа пред входа сър Лиън Бърбъри, чийто шофьор току-що го бе докарал. Новодошлият каза:

— Получих телеграмата ви. Какво е станало?

Явно днес беше ден за телеграми. Пред очите на замаяния домакин бе разгънат лист, на който пишеше: Елате веднага. Спешно. Джеймс Хъдъл.

— Сега разбирам! — възкликна Хъдъл с треперещ от вълнение глас и като хвърли мъченически поглед към храстите, бързо вкара изумения сър Лиън вътре. Чаят бе вече поднесен в салона, но домакинът повлече протестиращия гост нагоре по стълбището и след малко цялото домочадие бе събрано в тази (за момента безопасна) част на къщата. Единствен Кловис удостои трапезата с присъствието си — фанатиците в библиотеката бяха очевидно твърде погълнати от пъклените си планове, за да си губят времето с чай и препечени филийки. Само веднъж младият човек напусна мястото си: за да откликне на звънеца откъм парадния вход и да отвори на мистър Пол Айзъкс, фабрикант на обувки и енорийски съветник, появил се също по настоятелния призив на телеграма. Дори един Борджа не би могъл да прикрие кръвожадните си намерения под маската на любезността така добре, както мнимият епископски секретар, който съпроводи новия пленник до капана — горната площадка на стълбището, където бе Хъдъл.

Последваха дълги часове на бдение и дебнене. Един-два пъти Кловис излезе, за да се разходи до храстите, като после неизменно се връщаше в библиотеката — явно за да докладва накратко. Прибра писмата от момчето, което разнасяше вечерната поща, и със скрупульозна учтивост ги отнесе до горната площадка на стълбището. После изчезна пак, а когато се появи отново, се изкачи до средата на стълбите и оповести:

— Бойскаутите сбъркаха сигнала и пощальонът е убит. Разбирате ли, имам съвсем малък опит в подобни операции. Друг път ще бъда по-внимателен.

Камериерката, която бе сгодена за момчето, разнасящо вечерната поща, нададе скръбен вопъл.

— Не забравяйте, че господарката ви има главоболие! — порица я Хъдъл (главоболието на мис Хъдъл се бе изострило).

Кловис бързо се спусна по стълбите и след кратко отбиване до библиотеката се върна с ново съобщение:

— Епископът съжалява, задето мис Хъдъл я боли глава. Той се разпореди никакви огнестрелни оръжия да не се използват в близост до къщата и всички необходими убийства да се извършват с хладни такива. Епископът не разбира защо един човек да не бъде и джентълмен освен християнин.

Повече не видяха Кловис: наближаваше седем часа, а неговият възрастен родственик държеше на официалното облекло за вечеря. Но макар че ги напусна завинаги, смътно подозрение за присъствието му остана да витае из помещенията на долния етаж от дома през последвалата безсънна нощ и всяко изскърцване на дъска, всяко прошумоляване на вятъра в храстите навеждаше на ужасни мисли. Едва към седем часа сутринта помощникът на градинаря и разносвачът на първата поща успяха да убедят пленниците, че двайсети век е останал неопозорен. „И въпреки всичко — мислеше си Кловис, докато един ранен влак го връщаше в града — не мисля, че ще ми бъдат дори и мъничко признателни за тревоготерапията.“

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.